KDO SE BOJÍ VIRGINIE WOOLFOVÉ?
Proboha, jsou 2 hodiny ráno!
Ale Jiří...
Je mi líto, ale... Trumbero! Ty jsi přece takovej trumbera.
Už je noc, rozumíš? Noc.
To je ale díra!
Ty, poslyš, z čeho to je: "To je ale díra!"
Vím já...
No tak! Z čeho to je? Ale víš...
Marto...
Tak z čeho to je, sakra!
Co z čeho je?
Dyť to povídám. To jak jsem teď řekla: "To je ale díra!"
No? Z čehopak to je?
Nemám nejmenší potuchy...
Chytráku!
Je to z ňákýho filmu s Bette Davisovou...
...z ňákýho velkofilmu Metro Goldwyn Mayer...
Marto, copak si pamatuju všechny filmy, který...
Nikdo po tobě nechce, aby sis pamatoval všechny filmy Metro Goldwyn Mayer, hergot,
ale jen jeden! Jeden jedinkej! Toť vše.
Bette Davisová nakonec dostane zánět pobřišnice...
hraje to v takový příšerný paruce a její muž je Josef Cotten, nebo co...
...nebo kdo...
...nebo kdo... a pořád chce jet do Chicaga, poněvadž miluje toho herce s tou jizvou...
Jenže se jí udělá zle a tak si sedne k toaletnímu stolku... Jakýho herce? S jakou jizvou?
Když já si ne a ne vzpomenout, jak se jmenuje. Jak se jmenuje ten film?
Já bych chtěla vědět, jak se jmenuje ten film! Jak tam sedí před toaletkou...
...a chce si namalovat pusu, jenže jí to nejde... ale rozhodne se, že do toho Chicaga přesto pojede a...
Chicago! Ten film se jmenuje Chicago!
Cože? Co říkáš?
No ten film... Jmenuje se Chicago...
Můj ty smutku! Ty ale taky vůbec nic nevíš.
Chicago je přece muzikál z třicátejch let, hrála tam Alice Fayeová
Ty taky nic nevíš.
V tom filmu... Bette Davisová... přijde domů ze samoobsluhy...
má za sebou těžkej den... Ona dělá v samoobsluze?
Stará se o domácnost, chodí nakupovat...
Přijde domů s nákupem... Vejde do chudobného pokoje stejně nuzného domku,
kam si ji přived chudobný Josef Cotten...
Jsou ženatý?
To se ví, že jsou. Spolu. Trumbero!
No a vejde, rozhlídne se,
položí nákup
a řekne: "To je ale díra!"
Aha
Je nespokojená
Tak jak se jmenuje ten film?
Já vážně nevím, Marto...
Tak přemejšlej!
Já jsem unavenej, miláčku... je už pozdě... a kromě toho...
To bych ráda věděla, z čeho seš tak unavenej... dyť jsi celej den nic nedělal
neměls přednášky, nic... Jsem unavenej, no...
Kdyby ten tvůj otec nepořádal věčně tyhle pitomý sobotní orgie...
S tebou je to hrozný, Jiří...
Nemůžu si pomoct.
Dyť jsi nic nedělal; ty jakživ nic neděláš, jakživ se s nikým nebavíš
Jen tam dřepíš a klábosíš.
A co mám podle tebe dělat? Mám se snad chovat jako ty?
To mám lítat od jednoho k druhému a ječet na celý kolo jak ty?
Já neječím! No dobře... tak neječíš.
Já přece neječím. Dyť jsem řek, že neječíš!
Nalej mi něco. Cože?
Povídám, abys mi něco nalil.
No, lok na dobrou noc nás už snad nezabije.
Na dobrou noc! Děláš si blázny? Máme přece hosty...
Cože máme?
Hosty. Hosty! Hosty?
Ano... hosty... návštěvu... přijsou k nám hosti.
Kdy? Teď!
Bože, Marto... copak nevíš, kolik... A kdo vlastně přijde?
No ti... jak se jmenujou... Kdo?
No ti... jak se jmenujou! Kdo jsou to ti, jak se jmenujou?
Já nevím, jak se jmenujou... ti lidi, jak ses s nima dneska seznámil...
jsou tady noví... on je na katedře matiky nebo kde.
Nevzpomínám si, že bych se dnes večer s někým seznámil...
Ale jo... A co je to za lidi?
...on je na katedře matematiky... Kdo?
...on je na katedře matematiky... takovej blondýn, docela mladej...
...a je to pěknej mužskej. ...správně... pěknej chlap.
Jak jinak. Co? Nic. Nic...
...a jeho žena je taková šedá myš, žádný boky, kde nic, tu nic...
Už si vzpomínáš?
Myslím, že jo... ale proboha, co sem choděj teď?
Protože tatínek povídal, abychom k nim byli milí, proto.
Proboha... Tatínek povídal, abychom k nim byli milí...
Ale proč proboha teď? Jsou dvě pryč... Protože tatínek povídal, abychom k nim byli milí!
Jo, jenže tím určitě nemyslel, že kvůli nim máme ponocovat až do rána.
Vždyť mohli přijít někdy v neděli nebo jindy!
To je fuk... Ona už vlastně neděle je. Jsou už dvě.
To je přece... nesmysl!
No, už se stalo!
A... kde tedy jsou? Když hosti, tak hosti.
Hned jsou tady. Copak? To si šli
domů na chvilku zdřímnout nebo co?
Však oni přijdou! Nešlo by, abys mi taky
někdy dala vědět předem? Abys na mě vždycky takhle nevybafla?
Já na tebe s ničím nevybafávám!
To se ví, že jo... pokaždý na mě s něčím vybafneš!
Ale Jiříčku! Pokaždý...
Chudáček Jiříček, voni ho šiděj!
No né! Copak?
Ty se mračíš? Jo?
Ukaž... Ono se to mračí?
Ne - vážně?
Nech toho, Matro... Áleáleále!
Nenamáhej se...
Kdo se bojí Virginie Woolfové...
Copak... tobě to nepřipadalo legrační? Hm?
Dyť to byla taková sranda... Ale jo...
Na večírku ses při tom popadal za břicho.
Nepopadal jsem se za břicho... usmíval jsem se, rozumíš?
Povídám, že ses popadal za břicho! Bylo to fajn...
Byla to ohromná sranda! Jo, bylo to legrační.
Dělá se mi z tebe nanic! Cože?
Dělá se mi z tebe nanic!
Tohle se neříká, Martičko.
Cože se to? ...neříká.
Jak ty se umíš rozčílit! Tohle na tobě miluju.
To jak se umíš rozčílit.
Ty jsi takovej... jeliman... Ty snad ani nejsi...
nó... ten...
ten... Chlap?
Frázisto!
Proč mi nikdy nedáš do pití led?
Vždycky ti ho tam dávám, jenže ty ho vždycky sníš.
To máš ve zvyku... chroustat led... jak kokršpaněl
Jednou si ty svoje zubiska vylámeš.
Jsou to moje zubiska!
Některé... některé.
Náhodou, mám víc zubů než ty. O dva.
Ty zas začínáš plešatět. Však ty taky.
Pojď, dej mamince pořádnou mlaskavou pusinku. Ále...
Já chci pořádnou mlaskavou pusinku!
Mně se nechce, Marto.
Tak kde ti lidi jsou? Kde je ta návštěva?
Kde je ten dobře vypadající mladík se svou hubenou ženou?
Chtěli ještě mluvit s taťkou... Hned jsou tady.
Pročpak mi nechceš dát pusu?
Víš, miláčku, mě by to strašně vzrušilo, kdybych ti dal pusu...
já bych se pak neovlád a vzal bych si tě třeba tady na koberci
a třeba by zrovna přišla naše návštěva a... jen si pomysli,
co by tomu řekl tvůj tatínek. Ty čuně!
Nalej mi ještě jednu... svůdníku.
Bože, ty to do sebe ale liješ!
Já mám žízeň! Ach jo!
Podívej, o mě se nestarej... tobě to v pití natřu vždycky!
Já už jsem ti před léty přiznal primát, Marto... na světě není neřesti, ve které bys nezískala...
Na mou duši... že kdybys pro mě vůbec existoval, tak bych se s tebou dala rozvést...
Abys nakonec nespadla pod stůl... jsou to přece tvoji hosti a...
Jenže já už tě ani nevidím... už léta tě prostě nevidím...
...Jestli ztuhneš, nebo začneš zvracet nebo něco... ...pro mě seš prázdnej pojem, nula...
Snaž se zůstat oblíknutá. Je nechutné, když máš sukni přes hlavu. ...pro mě seš prostě vzduch...
Večírek začíná!
Už se náramně těším. Marto...
Jdi otevřít. Jdi ty.
Dále! Řekla jsem, že máš jít otevřít!
Zajisté, tvoje příní je mi rozkazem.
Jen abys zas neměla náký frky.
Frky? Co je to za výrazy? O čem to mluvíš?
To se opičíš po těch svých studentech? Já jen, abys neměla ňáký frky o klukovi.
Copak mě neznáš? Právě naopak.
Hele, když se mi zachce, tak o něm začnu. To bych ti neradil. Neříkej!
Dále! Tak jdi už otevřít! Varoval jsem tě... Fajn, ale už běž!
Zajisté, má milovaná... vaše přání je mi rozkazem! Je hezké, že se i dnes ještě najdou lidi,
kteří se umí chovat, viď? Že nevtrhnou do cizího domu, i když slyší,
jak na ně zevnitř vyje nějaká nestvůra... Ty parchante!
Tak jen poďte dál! Dobrý večer... už jsme tady...
To musí být naše milá návštěva... Haha. Jeho si nevšímejte... Pojďte dál...
Kabáty a ostatní dejte tomu bručounovi.
Asi jsme už k vám neměli chodit... No... už je pozdě a...
Pozdě? Co blázníte? Hoďte si to kam chcete a poďte dál!
Kam chcete... na nábytek... na zem... na tom u nás vůbec nezáleží.
Já jsem ti říkal, abychom sem už nechodili
Povídám, pojďte dál! Tak přece pojďte!
Hele, nech si to, ty sprosťáku! Ale Marto! Marta má znamenitý slovník; vážně!
No, děcka... tak se posaďte...
Jé, vy to tady máte rozkošné!
Ano... máte to tu skutečně hezké. Děkuji.
Kdopak to... od kohopak to je...?
Tohle? Ále, to je od... ...od jednoho Řeka s knírem, kterého Marta
jednou v noci přepadla...
Je v tom takové... takové... Klidné napětí?
To ne... ale... Tak tedy jakási bouřlivá ležérnost?
Ne. Já jsem měl na mysli... ...klidně bouřlivé ležérní napětí?
Ale miláčku vždyť si z tebe střílí! Toho jsem si vědom.
Promiňte. Víte, co to vlastně je? Je to výtvarné vyjádření
Martiných duševních pochodů.
Dej těm dětem něco k pití, Jiří. Copak byste chtěli, děcka!?
Drahá, copak bys chtěla? Já nevím, miláčku...
Snad trošku brandy, "Kdo pití nemíchá, ten ráno nevzdychá."
Brandy? Samotné brandy? Jak prostinké! A co vy...?
Suché Martini, když dovolíte. Jestli dovolím? Ovšemže dovolím.
Proč bych nedovolil? Marto? To je čistej špiritus?
Samo. "Kdo pití nemíchá, ten ráno nevzdychá."
Kdo se bojí Virginie Woolfové, Virginie Woolfové...
To ale byla sranda, co? No... ano, byla.
Já myslela, že prasknu smíchy...
Jenže Jiřímu se to nelíbilo. Podle Marty jsem se nesmál
dost nahlas. Podle ní se musí člověk potentovat smíchy... jak tomu říká,
jinak to není žádná zábava. Dokud se neřehtá jak kůň, tak se nebaví.
Já jsem se teda bavila znamenitě... byl to báječný večírek.
Ano... opravdu. A ten váš otec!
To je přece takový skvělý člověk! Ano... skvělý člověk.
Je ohromnej, co? Ohromnej!
Ne abyste o tom pochyboval!
Vžďyť je to opravdu báááječný člověk!
Já ho přece nechci nijak snižovat. Jen je to proboha všeobecně známo.
Mýho otce laskavě vynech! Zajisté, moje milovaná.
Já chci říct jen... že až budete mít za sebou tolik fakultních večírků jako já...
Já to velmi vítám.
Vy to co...? Chtěl jsem říct, že se mi ten večírek nejen líbil,
ale že jsem ho i rád uvítal. Když totiž člověk přijde někam,
kde je nový... a může se se všemi seznámit, někdo ho představí... s někým se
může poznat blíž... To když jsem učil v Kansasu...
Věříte, že jsme si museli hledat cestičky úplně sami?
Viď miláčku? Ano... totiž... museli jsme...
...si hledat vlastní cestičky. Musela jsem se seznamovat
s ostatními dámami... třeba v knihovně nebo při nákupu... Musela jsem vždycky
říct: "Dobrý den, já jsem tady noví... vy jste jistě paní ta a ta,
žena pana doktora toho a toho." To bylo strašně nepříjemné.
To taťka zas umí věci zorganizovat.
Je to znamenitý člověk. Na to můžete vzít jed.
Můžu vám prozradit tajemství, mladý muži?
Na světě jsou lehčí věci pro univerzitního profesora,
lehčí věci, než
mít za ženu dceru rektora univerzity, na které sám učí.
Jsou na světě lehčí věci...
Měla by to vlastně bejt neobyčejná příležitost... pro někoho by to byla životní šance...
Věřte, že jsou na světě lehčí věci...
Někdo by za takovou šanci dal svou pravou ruku.
Bohužel, Marto, ve skutečnosti je to tak,
že člověk zpravidla obětuje poněkud diskrétnější část svého těla.
Prosím vás, nemohla byste mi ukázat, kde máte...
Není ti dobře? Ale je, miláčku, chci si...
...trochu přepudrovat nos...
Marto, neukázala bys jí, kde obyčejně míváme ten náš... eufemismus?
Cože?
Ach ták! Samozřejmě. Promiňte, pojďte se mnou.
Ráda bych vám ukázala náš dům. Hned jsme zpátky, miláčku.
Ty mě začínáš štvát, Jiří, na mou duši.
Ale? Fakticky. No tak, Martičko... dobře, tak už... klusej. Fakticky.
Tak jen abys nezačala kecat o... však víš.
Budu si mluvit, o čem se mi zlíbí! Dobře, dobře, tak už zmiz.
O čem se mi zlíbí! Zmiz!
Pojďte...
Tak co si dáte?
Nevím... asi zůstanu u bourbonu.
Tak... vy jste na katedře matematiky?
Ne... kdepak.
Ale Marta říkala, že jste. Alespoň mám ten dojem.
Proč jste se rozhodl jít na profesora?
No... pravděpodobně ze stejných pohnutek... jako vy.
A z jakých? Jak prosím?
Ptal jsem se z jakých. Jaké pohnutky k tomu přivedly mě?
To já přece nemůžu vědět.
Vždyť jste zrovna řek, že nás k tomu vedly stejné pohnutky.
Řekl jsem pravděpodobně stejné. Aha. Myslíte?
Líbí se vám u nás?
Ano... máte to tady... hezké.
Já myslím na univerzitě.
Ach tak... já měl za to, že myslíte... Všiml jsem si.
Ale já myslel na univerzitě.
No... mně... se tady... líbí. Moc.
Vy jste už tady... hodně dlouho, že?
Cože? Ano... ano. Od té doby co jsem si vzal tu... no...
jak se jmenuje... Martu. Ještě dýl.
Věčnost. Poctivé úmysly a zmařené naděje.
První pád kdo? Co? - Naděje, druhý pád bez koho? Čeho? - Beznaděje.
Jak se vám líbí tohle skloňování, mladý muži?
Promiňte, pane kolego, jestli jsme... Neodpověděl jste mi.
Jak prosím, pane kolego? Netvařte se tak upjatě. Ptal jsem se vás,
jak se vám líbí tohle skloňování. První pád kdo? Co? - Naděje,
druhý pád bez koho? Čeho? - Beznaděje. No? Co tomu říkáte?
Já opravdu nevím, co bych vám na to řek.
Tak vy nevíte, co byste mi na to řek?
A co bych na to podle vás měl říct? Že to legrační, abyste mi moh odpovědět,
že je to naopak? Že je to smutné, abyste moh říct, že je to legrační?
Při téhle zábavičce se přece dá postupovat libovolně.
Jak si přejete. Jak si přejete. A vůbec, až se má žena vrátí, tak...
Jen klid, kamaráde... jen klid.
Mám vám ještě nalejt? Dejte sem skleničku.
Já ještě mám. Ale až se má žena vrátí, tak stejně...
Dejte to sem... Já vám naleju.
Já mám totiž dojem, že... máte spolu... vy s vaší ženou...
nějaké... Nic s polu nemáme.
To my se s Martou jen tak cvičíme. Jen tak venčíme zbytky svého ostrovtipu.
Toho si nevšímejte. Ale stejně...
Víte co... sedneme si a budeme si chvilku povídat.
Já jenom nemám rád, když mě někdo do něčeho zatahuje
a... do nějakých cizích záležitostí.
To přejde... Tady je to malá malá univerzita.
Našim fakultním sportem je postele, postele hejbejte se.
Jak prosím, pane kolego?
Řekl jsem... Ále nic. Prosím vás, nemoh byste si odpustit
to vaše "jak prosím, pane kolego?" Kolik je vám vlastně let?
Osmadvacet. Mně je čtyřicet a něco.
Nepřekvapilo vás to? Nevypadám na víc?
Já bych řek, že vypadáte... výborně.
Nikdy jsem nebyl tlustej. Chodívám hrát nohejbal.
Kolik vážíte vy? Asi tak...
sedmdesát, pětasedmdesát kilo? Hrajete nohejbal?
Nijak zvlášť. Tak to si... někdy zahrajem.
Marta má devadesát pět... roků. A váží ještě o něco víc.
Kolik je vaší ženě?
Dvacet šest.
Marta je vůbec pozoruhodná. Odhadoval bych ji na takovejch pětapadesát kilo.
Vaši ženu... že... byste...? Ale ne, kamaráde. Vaši, vaši ženu.
Moje žena je Marta. Ano... já vím.
Kdybyste měl za ženu Martu, tak byste poznal, co to je.
Jenže kdybych měl za ženu tu vaši, taky bych poznal, co to je... že?
Marta říká, že jste na katedře matematiky, nebo co.
Ale ne... nejsem.
Marta se málokdy mýlí. Možný byste měl být na katedře matematiky.
Jsem biolog. Jsem na katedře biologie.
Prosím? Tak to musíte být vy, kdo nám chystá to nadělení...
kdo chce, aby všichni lidi byli stejní, kdo nám chce zpřeházet ty
chromozony nebo co? Že je to tak?
Ne tak docela. Chromozomy.
Já se na to dívám skepticky. Vy si myslíte, že dějiny lidi nic nenaučily?
Já jsem na katedře historie.
Ano, já vím.
Marta mi často opakuje, že jsem na katedře historie
místo abych byl nad katedrou historie.
Že jako nejsem vedoucí katedry historie.
Já taky nejsem vedoucí katedry biologie.
Vám je jedenadvacet. Osmadvacet.
Tak osmadvacet. Možná, až vám bude přes čtyřicet, tak budete vedoucím
katedry historie. ...biologie...
Tak bilologie...
Dívám se na to skepticky.
Někde jsem četl, že sci-fi se nemůže stát skutečností.
Že nemůžete přestavět moje geny tak, aby byly jstejné jako ostatních.
Pochybuju, že bychom měli hudbu nebo malířství
Ale zato bychom byli civilizací tak úžasných mladých mužů
jako jste vy.
Cizilizace a potomci zmizí a mravenci ovládnou svět...
Vy toho o vědě příliš nevíte, že?
Znám dějiny. Poznám, kdy jsem v ohrožení.
Vaše žena nemá žádné boky, že? Cože?
Nechci tím tvrdit, že pro mě ženská musí být prdelatá,
chtěl jsem jen poznamenat, že vaše žena má... útlé boky.
Ano, to má.
Máte děti?
Ne... zatím ne. A vy?
Zkuste hádat.
Tak žádný děti, co?
Co se děje?
Nic. Chceme jen počkat než se zabydlíme.
Myslíte, že tady v Novém Kartágu budete šťastní?
Doufám, že tady zůstaneme. Nemyslím navěky, ale...
Tohle nikde nevytrubujte, to by se starému pánovi asi nezamlouvalo.
Martin otec... očekává od svých zaměstnanců,
že zde přijdou, zestárnou...
...a padnou jako bojovníci na frontě.
Jednou tady skutečně jeden padl, profesor latiny a rétoriky...
pad ve frontě, když stál v bufetě na oběd.
Jenom starý pán nikde nepadne. On totiž nikdy neumře.
Proslýchá se... ale o tom před Martou ani muk, protože se jí hned dělá
pěna kolem úst... že starému pánovi, jejímu otci,
je už přes dvě stě let.
Je v tom určitě nějaká ironie, ale ještě nejsem dost namol,
abych poznal jaká.
Marto!
Krucifix!
Rád bych věděl, o čem si ženský povídají, když si chlapi povídají spolu.
Musím to zjistit.
Co chcéééš?
Není to nádherý zvuk, co?
Kolik chcete mít dětí?
Já nevím... moje žena je... ...útlá v bocích.
Á! Tady máme aspoň jednu.
Miláčku, ten dům musíš vidět.
To je ti tak nádherný starý dům... ten musíš vidět.
Marto! Prokrista, vždyť snad nehoří?!
Bude tady hned. Převlíká se.
Cože se? Převlíká? Celá? Jenom šaty.
A proč? No, asi chce mít pohodlí.
Tak pohodlí? - Mám dojem... Vy máte dojem!
Není ti nic? Ale ne, miláču, nic mi není.
Tak ona by chtěla mít pohodlí! No, o to už se postaráme!
Nevěděla jsem, že máte syna! Cože?
Syna! To jsem vůbec nevěděla. Á zkuste hádat!
Zítra má narozeniny. Bude mu šestnáct.
Ona vám o něm řekla?
Ano. Tak ona vám o něm řekla.
A říkáte, že se převlíká? A že řekla, že...
má váš syn narozeniny... ano.
Jsi bledá drahoušku, nechtěla bys...? ...ano drahý, ještě trochu brandy,
ale jen kapičku. Směl bych si... e... posloužit?
Ale ovšem, samozřejmě. Jen pijte jednou vám to bude dobrý.
Ty kazisvěte jeden...
Miláčku, kolik je hodin? Půl třetí.
Tak pozdě! To bychom měli už opravdu jít.
Proč? Máte strach o děti nebo co?
Vždyť jsem vám řek, že žádné nemáme!
Ach promiňte. Asi jsem vás neposlouchal. Nebo jsem nyslel na něco jiného.
Už půjdeme... No tak to v žádném případě. Marta se převlíká, ale ne na mou počet.
Na mou počest se už léta nepřevlíkala! A když se Marta převlíká, to znamená,
že to spolu potáhneme kolik... dní. Tím se vám prokazuje čest!
Nezapomínejte, že Marta je dcerou našeho milovaného šéfa... jeho pravá ruka.
Použil bych jiné slovo, ale nechci používat Martin slovník...
Jakej můj slovník?
No ne!
Ale Marto, ty ses oblíkla jak do kostela!
Moc vám to sluší!
Líbí se vám to? To jsem ráda.
Jak si to představuješ, řvát na mě přes celej barák!
Zastesklo se nám po tvém něžném hlásku.
Dobrá. Tak teď hezky cupky dupky k baru... ...a nalej svý maminečce požádné plnou sklenici.
Správně.
Poslyšte, vy ale musíte být kanón, když jste promoval už... v kolika? Ve dvanácti?
Slyšíš to, Jiří? Přesně řečeno, ve dvanácti a půl.
Ve skutečnosti mi bylo devatenáct. Tos neměla říkat, drahá.
Jsem na tebe hrdá!
To je... ohromný. To bych prosila!
Vždyť jsem řek, že je to ohromný. Jsem celý zelený závistí! Co bych měl podle tebe ještě udělat?
Padnout do mdlob? Je to fakt ohromný. Máte být na koho pyšná!
Copak on, ten je báječný!
Vůbec by mě nepřekvapilo, kdybyste tu katedru historie jednou skutečně převzal.
Katedru bologie. Jistě, biologie. Ty dějiny mi nedají spát.
To je ale věta: "Dejiny mi nedají spát!"
Dějiny Jiřímu spát dají. Nedá mu spát katedra historie. Protože...
...protože na katedře historie jenom je, ale není nad ní.
Ale to už víme, Martičko, to už jsme probrali, když jsi byla nahoře.
Není zapotřebí to probírat znovu. Dobře, dobře, broučku...
Jiří je totiž na katedře usazený jak stoletá plíseň. Prostě tam... plesniví!
Plíseň, hniloba, plesnivec G.D.!
Hej, plesnivče, pocem!
Ano, Martičko, chtěla bys něco?
Jistě... Můžeš mi zapálit cigaretu...
Ne, nemůžu. Všechno má své meze. Člověk může snášet věci jen do určité míry,
jinak klesne na vývojovém žebříčku... což je váš obor...
Víš, až bude tma a ty se budeš bát bubáka, budu tě držet za ruku,
pozdě v noci budu vynášet tvé láhve od ginu, aby to nikdo neviděl,
ale cigaretu ti zapalovat nebudu... a v tom je právě ten vtip.
Proboha.
Poslyšte, vy jste hrál fotbal, ne? Ano, byl jsem střední útočník.
Ale spíš jsem vynikal v boxu. V boxu! Slyšíš, Jiří?
Musel jste boxovat znamenitě... vypadáte, jako kdybyste nikdy nedostal ránu do obličeje
Vyhrál celostátní vyskoškolské mistrovství ve střední váze.
Ale zlato... Copak jsi ho nevyhrál? Máte dodnes vypracované tělo, nebo ne?
Ale Marto, Nesluší se... Buď zticha!
Tak co? Udržujete se v kondici? Ano, stále jsem ve znamenité formě.
Chodím trénovat. Neříkejte! No.
Ano... má ohromně pevné tělo. Ale! To je ovšem znamenitý!
Člověk nikdy neví... víte... když už toho dosáh...
...nikdy neví, kdy se mu to bude hodit.
Chtěl jsem říct... proč se neudržovat, dokud to jde...
Vtom jsem s vámi úplně zajedno...
Marto, ty jsi tak obscénní, že už... Jiříčkovi to dvakrát nevoní,
když se probírá tělesná schránka, viď břicháči?
Kolikpak vážíte?
Takových sedmdesát, až... Takže jste pořád nepřekročil limit
pro střední váhu, co? To je ovšem znamenitý.
Ty, Jiří, povykládej jim o tom našem boxmači!
Proboha! Povykládej jim o tom!
Řekni jim to sama, Marto, umíš to výborně.
Není mu něco? Tomu? Ale kde!
My jsme si to jednou s Jiřím rozdali v boxu. ...pár let poté co jsme se vzali.
V boxu? Vy dva? Vážně? Ano... my dva... vážně.
To si teda nedovedu představit!
Abyste věděli, nebylo to však někde v ringu, nebo tak.
Tatínek měl zrovna mánii s tělesnou zdatností.
Jednou v neděli si nás pozval k sobě, šli jsme za barák
a tatínek si navlík rukavice a vyzval Jiřího, aby si s ním zaboxoval.
Ale Jiřímu se nechtělo
Tak táta řekl: "Do toho, kamaráde, co bych to měl za zetě!" atd.
A já si mezitím... nevím, co to do mě vjelo...
navlíkla jsem si taky jedny rukavice
přikradla se za Jiřího a zařvala: "Jiří!"
A zároveň jsem se rozmáchla k pravýmu háku... jen tak, z legrace, rozumíte?
A Jiří se otočí a prásk! Chytil ji rovnou do brady.
Ztratil rovnováhu, jak taky jinak... zapotácel se a bác!
Natáh se jak širokej tak dlouhej do borůvčí!
Prásk! A je po tobě!
Kdes to sebral, ty chlape bídná? Můžu se podívat?
Jak se ti to líbilo? Ty bídáku. To se ti povedlo.
Dej mi pusu. Až potom...
Jo Tak! O tohle ti jde? Copak to má bejt? Galantní výjevy pro hosty?
Ty... hajzle jeden! Všechno má svůj čas a svoje místo.
A teď se bude pít! Teď se všichni napijem!
V životě jsem se tak nelekla! Vy jste se vůbec nevylekala?
Já už ani nevím. Ale neříkejte... jakpak by ne!
Tys myslela, že tě chci doopravdy zastřelit, Marto?
Ty? A zastřelit mě? Nenech se vysmát.
Třeba to... jednou udělám. Už tě vidím.
Kde je tady záchod? Projdete halou a doprava.
Ne abys přišel taky s nějakou zbraní! Žádný strachy.
Vy nepotřebujete žádný rekvizity, broučku, že ne? Žádný flintičky, viďte?
Můžu si tady nechat skleničku? Beze všeho. U nás jsou nedopitý skleničky
po celým baráku, všude, kde je Marta zapomene...
v prádelníku, na vaně... jednu jsem našel i v mrazáku.
To není pravda! Je!
Po brandy nemáte kocovinu? Já to nikdy nemíchám
a pak, já stejně moc nepiju. Ano... leda tak.
Váš manžel mi tady vykládal, jak je to s těmi chromozomy.
S čím? S chromozomy, Marto... Je biolog.
Je na katedře matematiky. Kdepak, Marto... je biolog.
Je na katedře matematiky. Biologie.
Jste si tím jistá? To bych snad měla vědět.
Tak jo, je biolog. Dobře mu tak. Biologie je vlastně ještě lepší.
Vy jste přímo u jádra věci, drahoušku. Prosím?
Myslela si, že jsi na katedře matematiky. Třeba bych tam měl být.
Jen hezky zůstaňte kde jste... jen hezky zůstaňte u jádra věci.
Ty jsi tím jádrem přímo posedlá, Marto... To je hrůza.
Jen tam hezky zůstaňte. Však odtamtud můžete převzít katedru historie stejně
jako odjinud. A bůh ví, že ji jednoho dne někdo převzít musí.
A že to nebude náš Jiříček, to je jasné... viď ty trouchnivinko, viď?
Já si tě Marto představuju zalitou až po krk v betonu.
Vlastně ne, až pod nos, aby bylo míň kraválu.
Kdepak máte syna? Cože?
Říká něco o vašem synovi. O našem synovi?
Kdypak přijde váš syn?
Ach táák... Marto, kdypak přijde náš syn?
Dej s tím pokoj. Ne ne... já bych to chtěl vědět.
Ty jsi s tím vyrukovala. Kdypak přijde? Povídám, dej s tím pokoj.
Mrzí mě, že jsem s tím vyrukovala. S ním, ne s tím. S ním jsi vyrukovala.
Kdypak se tady ten hajzlík objeví, co? Nemá mít náhodou zítra narozeniny?
Já o tom nechci mluvit! Ae Martičko...
Já o tom nechci mluvit! To věřím, že nechceš.
Marta totiž o tom... o něm nechce mluvit, mrzí ji, že s tím... s ním vyrukovala.
Kdypak ten hajzlík přijde domů?
Správně, Marto... když už jsi projevila tak málo vkusu, že jsi s tím vyrukovala, kdy přijde?
Jiří se o něm vyjadřuje pohrdavě - jako o hajzlíkovi, protože...
...protože má jistý problémy. Jakýpak problémy má náš hajzlík?
Náš hajzlík ne... přestaň mu tak říkat! Ty! Ty máš problémy!
V životě jsem neslyšel větší nesmysl. Já taky ne!
Největší problém, kterej Jiřího trápí, je to, že si v nejčernějším
koutku svý duše není jistej, že náš syn, náš velkej syn, je jeho dítě!
Panebože, ty jsi ale zlá ženská.
A já ti přece broučku už milionkrát řekla, že bych nepočala s nikým než s tebou.
Ty jsi skrz naskrz zlej člověk.
Nevím, jestli je to zrovna téma... Marta lže. Říkám to rovnou. Lže.
Je málo věcí na tomto světě, kterýma jsem si jist, ale jedna věc,
kterou si na tomto prašivým světě jist jsem, je můj podíl, můj chromozomický podíl
na stvoření našeho plavookého a modrovlasého syna.
Ach, to jsem ráda!
To byl nádhernej proslov, Jiří. Děkuju ti, Marto.
To ses teda vytáh... To bylo ženiální... Geniální
Marta to ví nejlíp. Ji nemusí nikdo poučovat
Mě nemusí nikdo poučovat. Já jsem taky studovala.
Jiří. Náš syn nemá modré vlasy.
Nemá ani modré oči. Má je zelené. Jako já.
Má modré oči, Marto. Zelené.
Modré, Marto. Zelené, ty bastarde!
Jdi se zahrabat... ...ty stará čůzo!
On nemůže být čůza Vy jste čůza!
Poslyšte, dejte si pozor!
Samozřejmě. Mohla bych dostat ještě kapku brandy?
Drahoušku, myslím, že už máš dost.
Nesmysl! Já myslím, že si dají všichni! Nesmysl! Dobrá.
Jiří má oči bleděmodré jako voda ...jako mlíko.
Tak se rozhodni. Snažila jsem se být nezaujatá.
Tatínek má taky zelený oči. Nemá! Tvůj otec má malinkatý
červený očička... jako bílá myš. On je de facto taková bílá myš.
Zbaběče! Před ním by ses něco takovýho nikdy říct neodvážil!
Přece... ta velká bílá kštice a ty mrňavý červený oči jako korálky - jako bílá myš.
Jiří totiž tatínka nenávidí... Ne že by mu tatínek něco udělal, ale protože...
...protože mu nesahá ani po ramena? Správně. Teďs na to káp.
Mám vám říct, proč ten syčák nenávidí mýho otce?
Když Jiří nastoupil tenkrát před sto lety na katedru historie, tatínek
v něm viděl svého nástupce. A víte co já, trdlo jedno hloupý, udělala?
Já se vám do něj zabouchla. Jé, to je hezký!
Ano, zabouchla. Přál bych vám to vidět. Vysedávala mi v noci na trávníku
pod okny, skučela a rvala trávu i s kořínkama. Nemoh jsem pracovat,
tak jsem si ji radši vzal. Doslova jsem se do něj zabouchla...
Tady do toho... do tadyhle toho. Martička je romantická duše.
Jo, to jsem.
No tak jsem se do něj zabouchla. A zdálo se, že by ten sňatek měl i...
svoje výhody. Tatínek přece hledal někoho, kdo by... Okamžik, Marto.
...kdo by to jednou převzal, až on bude chtít... Nech toho, Marto! ...odejít na odpočinek
Přestaň! Co máš pořád? Nevěděl jsem, že se chceš pouštět i do toho.
Už jsi vyslepičila to o našem... však víš o čem... O čem?
O našem hajzlíkovi. O našem synovi. A jestli se pustíš i do tamtoho...
...varuju tě! Byla jsem varována!
Prosím vás, musíme tady probírat... Tak jsem si toho syčáka vzala
Měla jsem všechno hezky naplánovaný. Nejdřív měl převzít katedru historie,
a pak, až by šel tatínek na odpočinek, převzal by celou univerzitu!
Tak nějak to měl vypadat. Už seš dopálenej, broučku?
Tak to mělo vypadat. Bylo to úplně jednoduchý. Tatínek to taky
považoval za dobrý nápad. Nějaký čásek! Ale po pár letech...
Co, ještě nejsi dopálenej? ...došel k názoru, že to zas
tak dobrý nápad nebyl, že ani náš Jiříček není z toho pravýho dřeva,
že to prostě nemá v sobě! Nech toho, Marto!
Ani mě nehne! Víte, von Jiříček nebyl zrovna moc razantní,
nebyl nijak zvlášť průbojnej! Byla to vlastně taková...
padavka! Velikánská... podělaná padavka!
Říkal jsem, abys toho nechala! Doufám, že to byla prázdná lahev,
Nebudeš přece mrhat drahým pitím... při tvým platu.
Při tvým mizerným učitelským platu!
A tak mi zůstala na krku tahle padavka.
Přestaň, Marto! Tahle plíseň katedry historie... Prosím tě, Marto!
...která si vzala rektorovu dceru,
od který se čekalo, že se z ní stane někdo a ne takový nýmand,
takovej knihomol, kterej ze sebe nedokáže nic udělat,
kterej není ani natolik chlap,
aby na něj člověk mohl bejt pyšnej! Nech toho, Jiří!
Mně se dělá špatně... já budu zvracet.
Propánakrále!
Bude v pořádku... Uvařím kafe. Jste si jistá? Jo, bude OK.
Promiňte, je mi to hrozně líto.
Ona by... asi neměla pít. Je taková... křehoučká.
Taková... úzkoboká, jak jste se vyjádřil vy.
Kde je moje cucu? Kdepak je Marta?
V kuchyni. Vaří kávu.
Jí se hned udělá špatně.
Martě? Ale kde, Martě nebylo v životě špatně, ledaže
by do toho člověk počítal dobu, kdy pobývá v sanatoriu...
Ale ne... Mojí ženě... mojí ženě se hned udělá špatně.
Vaše žena je Marta.
No právě... Já vím.
Ale to není pravda, že pobývá v sanatoriu.
Vaše žena?
Ne. Vaše Jo moje!
Ne, nepobývá... ale já bych pobýval,
kdybych byl na jejím místě...
...tak bych pobýval.
Jenomže nejsem na jejím místě... a tak nepobývám.
Ale rád bych.
Tady je někdy sakramentsky živo.
Ano... to jistě.
Vaše žena často zvrací, co?
To jsem neřek!
Řek jsem, že se jí hned udělá špatně.
Ach ták. Já myslel, že tím špatně myslíte...
Vlastně máte pravdu... ona... skutečně často zvrací.
Jak moc často...
Když se do toho jednou dá... tak ji nikdo nezastaví...
ne a ne přestat... hodiny a hodiny.
Nezvrací v jednom kuse, ale v pravidelných intervalech.
Takže podle toho poznáte, kolik je hodin, hm? Tak nějak.
Já vám naleju, ano? Jistě.
Vzal jsem si ji, protože byla těhotná.
Ale vždyť jste říkal, že nemáte děti? Když jsem se vás ptal, tak jste...
Ona ve skutečnosti nebyla. Byla to jenom hysterie.
Nafoukla se a zase splaskla.
A jak tak byla nafouklá, tak jste si ji vzal.
A pak zase splaskla.
Když mi bylo šestnáct...
a chodil jsem na gymnázium...
bylo to právě za punskejch válek
tak jsme vždycky první den prázdnin, ještě než jsme se všichni rozprchli domů,
zajeli s partou do města a večer jsme pak zapadli do jedný putyky,
která patřila jednomu gangsterovi, tatínkovi kohosi z naší party -
pili jsme v putyce s dospělýma a poslouchali jazz.
A jednou byl s náma v partě jeden patnáctiletej kluk
a ten vám nějakej rok předtím
zastřelil z brokovnice svou matku.
Byla to vyloženě nešťastná náhoda, nebyl tady žádnej, ani podvědomej motiv,
Tím jsem si naprost jistej...
Zkrátka ten kluk šel tenkrát večer s náma a...
všichni si dali něco k pití...
a když došla řada na něj, tak on vám povídá:
"Já bych prosil sušené Martini. Jednou sušené Martini, prosím.
Martini a vodu."
Všichni jsme se dali do smíchu.
Byl to takový blonďáček s andělskou tvářičkou
a když jsme se začali smát, tak mu zčervenaly tváře,
až byl rudej až po uši,
ten drzoun, u kterýho jsme si objednali, řek u vedlejšho stolu, co ten chlapec chtěl,
a ti lidi se taky dali do smíchu.
Pak se do dověděli daší hosti a smíchu přibejvalo. Bylo ho víc a víc...
ale nejvíc jsme se smáli my...
a z nás nejvíc ten kluk, co zastřelil svou matku.
Brzy celá putyka věděla, čemu se všichni smějou...
a kdekdo si dával sušené Martini
a jak si to objednal, tak se dal do smíchu.
Po chvíli tohle všeobecné veselí sice trochu pominulo,
ale ještě dlouho neutichlo docela,
protože si vždycky někdo u některýho stolu objednal sušené Martini,
a tím se pokaždy zvedla nová vlna smíchu.
Ten večer jsme pili zadarmo.
Pak nám přinesli na účet podniku, na účet gangsterskýho tatínka,
šampaňský.
To se ví, že jsme si to příští den odskákali,
když jsme se rozjížděli na všechny strany, každý si ve vlaku vytrpěl svý,
a každý měl kocovinu jak dospělej.
Ale byl to stejně nejohromnější den...
...mýho mládí.
A co se stalo... co se stalo s tím chlapcem,
...s tím, co zastřelil svou matku?
To vám neřeknu. Jak myslíte.
Příští léto se učil řídit, jeli po jedný okresce a
jeho otec seděl vedle něj. Chlapec strhl volant, aby nepřejel dikobraza
a naletěl na mohutnej strom.
Ne, nezabil se. Odvezli ho do nemocnice
a když přišel k sobě a byl mimo nebezpečí,
řekli mu, že jeho tatínek je mrtvej...
a on se prej dal do smíchu, a ten smích neutich...
...nepřestal, a stále rostl...
...nepřestal, dokud mu nevrazili injekci,
dokud neztratil vědomí.
Když se zotavil ze svýho zranění natolik,
že ho mohli převízt bez nebezpečí,
že si ublíží, kdyby se bránil,
dali ho do ústavu.
To už je třicet let.
A je tam... ještě pořád?
Ano, je.
A za celých těch třicet let...
prej ze sebe nevydal
ani hlásku.
To bude naše velká Marta!
Vždyť jsem vám říkal... že vaří kávu.
Pro vaši hysterickou ženu, která se vždycky nafoukne a zase splaskne.
Která se nafoukla a splaskla!
Tak nafoukla a splaskla.
A teď? Teď už nic? Ne. Teď už nic.
Marta nebejvá těhotná z hysterie.
Moje žena byla jednou.
Ano. Marta nebejvá vůbec těhotná.
Jistě že... teď už patrně ne. Máte ještě nějaký děti? Nějakou dceru?
Co jestli máme?
Ptal jsem se... jestli máte taky...
...totiž jestli máte jenom to jedno dítě? Toho syna.
Ne, ne, jenom to jedno...
jednoho chlapce...
našeho syna.
No... To máte radost.
Ano. Je to naše... útěcha.
Náš ping-pong.
Cože?
Ping-pong. Ping-pong. Tomu byste nerozuměl...
PING-PONG.
Já jsem slyšel... já jsem neřek, že jsem hluchej... řek jsem,
že nerozumím. To jste vůbec neřek!
Ale dával jsem to najevo, že nerozumím! Propánakrále.
Začínáte bejt nějak podrážděnej. Promiňte.
Já jenom řeknu, že náš syn...
zřítelnice našich tří očí, Marta je totiž Kyklop...
že náš syn je ping-pong, a vy začnete bejt hned podrážděnej!
Promiňte. Je pozdě, jsem unavenej, piju už od devíti hodin,
moje žena zvrací, tady v jednom kuse někdo křičí...
...Takže už jste podrážděnej! Jakpak by ne.
Každej, kdo sem přijde, začne bejt nakonec podrážděnej.
To u nás patří k věci. Tím se nevzrušujete.
Já se nevzrušuju. Jste jenom podrážděnej! Ano.
Dokud jsme venku, rád bych uved na pravou míru jednu věc...
...rád bych uved na pravou míru jeden Martin výrok.
Slyš! Hlasy pralesa.
Řvaní divoké zvěře.
Vida, tady je naše sestří.
Už jsme zase na nožičkách, pijeme kafíčko...
Můžu vám být nějak prospěšný?
Ne. Jen tady zůstaňte a popřejte sluchu Jiřímu.
Ať poznáte, co je to nuda!
Už jsi po sobě uklidil tu spoušť, Jiří?
Ne, Marto. Neuklidil jsem po sobě tu spoušť.
Už léta se snažím uklidit po sobě tu spoušť...
Skutečně už léta se snažíte?
Přizpůsobit se..., poddat se...
...to přece k tomu patří, že?
Nepokoušejte se mě strkat do stejnýho pytle!
Ne. Jak bych mohl. U vás je to jednodušší.
Vy si ženskou berete proto, že se nafoukla,
zatímco já, staromódní nemotora...
To nebyl jedinej důvod!
Bodejť! Dal bych na to krk, že má kromě toho peníze!
Má.
Má? Takže jsem to uhod? Tak jsem na to káp?
No... víte... Páni, to je trefa! A na první pokus! To je, co?
Víte... Byly tady ještě jiný věci!
Ano. Jakožto kompenzace.
Ano. To tak bejvá vždycky.
Naliju vám.
Vypravujte mi, jak to bylo s penězma vaší ženy.
Ne. Dobrá, tak ne.
Můj tchán... byl boží muž
a byl hrozně bohatej.
Jakýho byl vyznání?
On totiž...
...když mu bylo asi tak šest, uslyšel hlas boží,
začal kázat, křtil lidi, přinášel jim spásu,
jezdil po světě, nepatřil sice k těm nejslavnějším, ale slavnej byl,
A když umřel, tak po něm zbylo moře peněz.
Božích peněz. Ne... jeho vlastních.
A kde zůstaly ty boží peníze?
Boží peníze utrácel... ...a svoje střádal!
No to je hezký!
Marta dostala peníze proto,
poněvadž druhá žena jejího otce,
ne Martina matka, to až když už byla po smrti,
vyla taková stařičká dáma s bradavicemi
a ta byla tuze bohatá.
Čarodějnice.
Ale hodná čarodějnice.
A ta si vzala bílou myš s malinkatejma červenýma očičkama,
a ta myš jí snad musela ty bradavice ohlodat nebo co,
protože se takřka vzápětí vznesla do povětří jako oblak kouře.
A jediný, co po ní zbylo, kromě nějakýho toho
lektvaru proti bradavicím, byla velká tučná závěť.
Možná...
Možná by se bejvali měli můj tchán a ta čarodějnice s bradavicema
dát dohromady,
poněvadž on byl tak taková bílá myš.
Vážně? Bodejť...
Byla to taková kostelní myš.
Ale vaše žena nemluvila o žádný maceše...
No... ona to možná není ani pravda.
Je vám ovšem jasný, že jsem s váma ved tento rozhovor jen proto,
že vy jste hrozbou, která ohrožuje můj osud,
a že chci dostat do ruky usvědčující materiál.
Samozřejmě. Já jako... že jsem vás varoval.
Byl jste varován. Byl jsem varován.
Víte, mě nejvíc ze všeho štvou takoví poťouchlíci jako jste vy.
Takoví zkurvysyni jako jste vy jsou vůbec nejhorší.
Copak, já jsem rád, že mi nevěříte.
Já vím, že máte na svý straně dějiny a všechno...
Vy máte na svý straně dějiny, já mám na svý straně biologii.
Dějiny. Biologie.
Já si to nepletu. Ale není to vidět.
Že ne? Já měl dojem, že jsme se dohodli, že nejdříve převezmete
katedru dějin a pak teprve celej podnik.
Pěkně jedno po druhým... rozumíte?
Kdepak! Já jsem si to představoval takhle...
Prvně bych se tady se vším obeznámil, jen tak se tu promenoval,
zjistil, kde je jaký slabý místo... Jako třeba já...
Stal bych se... realitou a pak bych se proměnil v...
jak bych se vyjádřil...? V nutnost.
Přesně tak. V nutnost.
Převzal bych od starších kolegů nějakou tu přednášku,
obhospodařil bych pár příslušnejch paniček.
Teď jste u toho!
Můžete vystrnadit všechny starší kolegy,
ale dokud nezačnete obhospodařovat příslušný paničky,
tak jste vlastně ještě nezačal pracovat.
Tudy vede cesta k úspěchu! Obhospodařit je všechny!
Cesta k mužovu srdci
vede přes postel jeho manželky.
Na to nikdy nezapomeňte!
Dám krk na to, že vaše žena patří na univerzitě k těm nejvyhledávanějším.
Když je její otec rektor...
To se ví! Na to můžete dát tu vaši dějinnou nutnost.
Tak, tak. Asi bych ji svlíknout a někde ve křoví na ni skočit, co?
No, to byste jistě měl!
Poslyšte, nemáte chuť to brát vážně, že ne?
Kdepak, broučku... vy máte chuť to brát vážně a to vás děsí.
Já? Ano, vy.
Děláte si legraci...
Kéž by! Jestli chcete, dám vám dobrou radu.
Vy a radu? Páni!
Vy ještě nic neumíte. Mějte uši natažený a pěkně poslouchejte.
Nechte si to...
Chci vám dát dobrou radu.
Proboha!
Tady je pohyblivý písek, tady se dřív než se nadějete propadnete...
Cucáku jeden!
Hnusíte si mi sice už jako typ a vy osobně jste takovej samolibej neřád,
ale chci vám dátna cestu záchrannej pás. Slyšíte?
Slyším. Poslech je znamenitej.
Jak myslíte. Vy to chcete zahrát popaměti, bez not, co?
Ono vám všechno tak jako tak vyjde, protože je tak psáno v dějinách že?
Správně. Jen si klidně štrikuj dál, babi... já se neztratím.
Já jsem se snažil...
...snažil jsem se vám přiblížit...
Navázat kontakt? Ano.
Najít společnou řeč? Ano. Přesně tak.
Ach, jak dojemné! To by člověka rozplakalo... fakt!
Jděte někam!
Cože? Slyšel jste, ne?
Člověk se lopotí, aby vybudoval nějakou civilizaci,
aby vytvořil společnost, která by stála na zásadách...
...na zásadních zásadách.
Vytváří vládní systémy i umění a dojde k názoru, že by se měly ztotožňovat...
Přivede ho to až k tomu nejsmutnějšímu bodu, k bodu, kdy už nemá co ztratit.
A v tom zničeho nic, nad vší tou moudrou hudbou...
nad všemi těmi tóny lidského snažení
zazní Dies irae.
A co to je? Co ten trubač vytrubuje?
Jděte někam!
Haha! Bravo!
Děkuju vám... děkuju vám!
Tak tady nás máte! Ještě se trošku motáme, ale už jsme zase na nohou.
Nebylo to tak zlé... Není mi zima!
Jen si to obleč, jdeme domů. Vy co? Jdeme domů.
No, konečně! Okamžik.
Co se stalo? Co by se mělo stát?
Jdu pro auto. Není třeba.
Jdu pro něj. Jiří! Ano, drahá?
Co s sakra myslíš že děláš!
Počkej. Myslím, že to vím moc dobře.
Chystám se vzít auto a odvést naše miloučké hosty domů.
Tak co, nechceš se omluvit?
Nemůžu za to, že ta cesta není rovná.
To ne. Za to, že se tý děvence udělalo z tebe zle.
Ze mě se jí zle neudělalo! Jakpak by ne!
Ze mě ne! Ale ne... ne. A z koho tedy? Z toho samečka?
Přece se jí neudělalo zle z vlastního muže?
Mně se z tebe taky dělá nanic! To je něco jinýho!
Ale ne... mně se hned udělá zle,
jen tak, z ničeho nic... a občas pak zvracím.
Skutečně? Miláčku, když ty jsi taková křehounká.
Já zvracím odjakživa.
Jako Big Ben?
Dejte si pozor!
Z Jiřího se dělá každýmu nanic.
Když byl náš syn malej, tak... Nech toho, Marto.
V jednom kuse zvracel, vinou Jiřího... Povídám, nech toho!
Došlo to tak daleko, že jakmile Jiří vešel do dveří, kluk začal okamžitě zvracet a...
...Pravá příčina, proč náš syn v jednom kuse zvracel, má milá,
byla prostě a jednoduše ta, že nemoh vystát, jak se s ním pořád muckáš,
jak vždycky vtrhneš do jeho pokoje s rozevlátým kimonem, jak ho muckáš...
Ták? A to byl taky asi ten důvod, proč dvakrát do měsíce utíkal z domu, co?
Dvakrát do měsíce! Šestkrát do roka!
Náš syn utíkal pořád z domova, protože na něj Marta pořád dotírala.
V životě jsem na toho neřáda nedotírala!
Pokaždý, když jsem přišel domů, tak ke mně přiběh a říkal:
"Maminka mě nenechá na pokoji!" Lháři!
Bylo to tak. Nedalas mu pokoj. Připadalo mi to trapný.
Když vám to připadalo trapný, tak proč o tom mluvíte?
Ale miláčku...! Díky, pusinko.
Já o něm vůbec nechtěl začínat.
Dala bych si brandy. Zbožňuju brandy! Opravdu.
Výborně! Uklidňuje mě to.
Taky jsem píval brandy...
A taky jsi píval sušené Martini...
Buď zticha, Marto!
Co? Ale nic... nic.
Tak on vám o tom řekl? Jo. No tak, musíte mi tom povědět!
Ve skutečnosti jsme kolem sebe takříkajíc tancovali.
Já strašně ráda tančím!
Ale on to tak nemyslel...
To vím taky. Přece spolu netančili dva chlapi.
Neřekl vám o tom, jak chtěl vydat knížku a tatínek mu to nedovolil?
Marto, prosím tě... Knížku? Jakou knížku?
Prosím tě. Prostě knížku.
Prostě knížku!
Podívejte, taneční klub!
Pročpak si nezatančíme? Já bych si hrozně ráda zatančila!
Miláčku... jsme skoro doma. Já bych si moc ráda zatančila!
Ale jo, to není špatnej nápad! Zbožňuju tanec. Vy taky?
S opravdovým chlapem, samozřejmě. Tančím jako vánek.
Zastav. Ale Marto...
Jdeme tančit. Proboha!
Neslyšels mě?
Zajisté, má milovaná. Cokoli si přeješ.
Já tančím jako vánek.
Strč tam ňákou desku, jo?
Zajisté, drahá. Tak jak to vyřešíme? Dáme si smíšenou čtyřhru?
Snad si nemyslíš, že budu tančit s tebou?
To jistě ne, když je tady tenhle. A když tu máme tuhle lehkonožku.
Já budu tančit s kýmkoli. Budu tančit třeba sama!
Miláčku, udělá se ti zase zle. Tančím jako vánek!
No tak, děcka, hezky se rozpočítat a hajdy na kutě.
To stačí Jiří... Přestaň s tím.
Přestaň s tím, Jiří!
Copak, Marto? Copak?
No počkej, ty syčáku!
Co jsi říkala, miláčku?
To přestalo! Proč to přestalo hrát?
Řekla jsem, ať mi dáš ňáké drobné.
Přestaň!
Ty mě vždycky musíš otravovat, když se bavím!
Promiň. Dej mi pokoj!
Já ráda tancuju a ty mě nenecháš! Ale vždyť já jsem rád, když tančíš.
Tak mi dej pokoj!
Tak vybírej. Ukaž, co umíš.
Taky že ukážu...
Ahoj krásko!
Chcete si se mnou zatančit, frcinko?
Jak jste to řek mý ženě?
Ježkovy voči!
Ne! Když nemůžu předvést svůj výrazový tanec, tak nebudu tancovat vůbec.
Budu tady jenom sedět a...
No tak, vy tam, jdem na to.
A my budem jenom sedět a koukat. Správně.
Vy ale musíte mít sílu, co?
To já mám ráda.
Jde jim to, jako kdyby spolu netancovali poprvé.
Je to známej tanec... mrouskání opic... oba ho ovládají.
Jak to myslíte?
Líbí se mi váš styl. Mně se taky líbí váš styl.
Líbí se jim jejich styl.
To je prima.
To mě překvapuje, že vám Jiří nevyložil věci ze svýho hlediska.
Nevyložil. To se divím.
Vážně? Rozkošnej pohled, co?
Normálně to vykládá, když se mu k tomu naskytne příležitost.
Nemyslím, že by se mi svěřil.
Ona je to skutečně truchlivá historie.
Vážně?
Dojala by vás k slzám.
Ty máš ohyzdný vlohy, Marto.
Vážně?
Neprovokujte ji.
Provokujte mě. Pokračujte.
Varuju vás... neprovokujte ji.
Varuje vás... neprovokujte mě.
Já jsem slyšel... povídejte dál.
Jiříček měl ambice, ušlechtilé velice,
i když to, co kdysi prožil, nebylo jen tak...
Vzal Jiříček tužtičku, sepsal o tom knížtičku,
leč to jeho první dílo poslední bylo.
No né! Já jsem to zrýmovala!
Varuju tě, Marto.
Však tatínek se na ten román mrknul...
Je ti jasný, Marto, že si koleduješ o facku?
Neříkej!
...a byl úplně grogy z toho, co v něm četl.
Jo? No byl.
Neb hrdinou byl rozpustilý hošík...
Tohle nemíním tolerovat!
Nechte si to.
...rozpustilý hošík,
co... co zabil mámu, a po ní tátu hned.
Přestaň, Marto!
A tatínek mu řek: "Podívej,
něco takovýho ti prostě nedovolím vydat!"
A je to! Tanec skončil!
Krev! Poteče krev!
A tatínek řek: " Heleďse synku,
snad si nemyslíš, že bych ti kdy dovolil tenhle škvár vydat?!
Ani za živej svět! ...dokud tady budeš profesorem.
Jestli tuhle knížku vydáš, tak poletíš! A po prdeli!
Zadrž! Zadrž!
Nebudu tady nikomu pro legraci!
Von tady prej nebude nikomu pro legraci! Propánakrále!
Nebudu! Hra skončila!
Jen si to představte...
Knížka o klukovi, kterej zavraždí svou matku, zabije otce
a předstírá, že to byla nešťastná náhoda!
Moment... počkat.
A chcete vědět, jak Jiříček tatínka usadil?
Chcete vědět, co mu odpověděl?
Ne, ne, ne! Počkat.
Jiříček odpověděl: "Ale tatínku..."
totiž "Pane rektore, to není žádný román."
Tohle neřekneš!
Nepřibližuj se ke mně!
"Ne, pane rektore, to není žádný román,
To je všechno pravda, to se skutečně stalo... mně!"
Zabiju tě! To se stalo! Mně!
Počkat!
Krev! Poteče krev!
Dobrá... dobrá... dáme už pokoj.
Vrahu!
Tak už dost... to stačí.
Ňákej problém?
Klídek, žádnej problém, jenom taková hra.
Zavíráme!
Tak nám dejte ještě jednu rundu.
Ještě jednou totéž pro všechny.
Nalijte nám ještě panáka na cestu a my půjdem, dobrá?
Dobře? Dobře. Díky. Díky.
Tak tohle bychom měli jednu hru. Copak budeme dělat dál?
Pojďte, vymyslíme si něco jinýho.
Zahráli jsme si hru "Jak pokořit hostitele" a co budeme dělat teď?
No... víte... No! Víte!
Takoví staří mazáci z koleje musej znát ještě jiný hry, ne?
Přece nemáme tak chudej repertoár! Nebylo toho už dost?
Jsou přece všelijaký hry. Co třeba...
Co takhle "Hupky hupky na hostitelku"?
Co vy na to, Chcete si zahrát "Hupky hupky na hostitelku"?
Jenom klid!
Nebo se to skákání nechá až na potom?
"Hupky hupky na hostitelku"!
Drž laskavě klapačku, jo?
Tak vy si nechcete zahrát? Vy si chcete tuhle hru nechat na potom?
A co budeme hrát teď? Něco přece hrát musíme!
Obraz tonoucího.
Já neutonu.
Tys mi řek, abych držela klapačku.
Mrzí mě to. Nemrzí. Mrzí mě to!
Už to mám! Víte, co si zahrajem?
"Jak pokořit hostitele" jsme už dohráli,
"Hupky hupky na hostitelku" ještě hrát nechcem, alespoň zatím.
Ale já vím, co si zahrajem. Zahrajem si jednou "Hurá na hosty".
Co tomu říkáte? "Hurá na hosty"
Proboha!
Trpívá sýček za svůj jazýček.
Já tyhle hry nemám ráda!
Já myslím, že už těch her bylo dost. Ale kdepak! Nebylo.
Vždyť jsme hráli teprv jednu... teď si zahrajem další. Aby nám to šlo do páru.
Snad bychom... Ticho!
Tak jakpak budeme hrát "Hurá na hosty"?
Proboha, Jiří... Ty buď zticha!
Počkat... počkat...
Už to mám! Marta vám ve své indiskrétnosti vyprávěla,
jak to bylo s mým prvním románem. Ať už to byla pravda nebo lež, že se skutečně stalo.
Vyprávěla vám o mém prvním románu, mých memoárech...
byl bych sice dal přednost tomu, kdyby mlčela, ale co s tím teď nadělám...
Ale o čem vám Marta neřekla, o čem vám Martička nepověděla...
Marta vám nepověděla, jak to bylo s mým druhým románem.
Ty nevíš o mém druhém románu, Marto, viď? Byť by to byla pravda nebo lež?
Ne. Víte, ona je to vlastně alegorie, ale dá se to brát i doslova.
A je to o jednom mladém párečku, který přivandruje se Středozápadu.
Víte, je to vlastně taková selanka.
A tak ten mladý páreček přivandruje ze Středozápadu.
On je blond, je mu asi třicet a je to vědec, učitel, vědec.
Ta jeho myška je taková drobounká ženuška, která v jednom kuse kloktá brandy a...
Tak počkat... Tohle je moje hra. Vy jste si svoji už zahráli.
Já bych to chtěla slyšet. Já mám strašně ráda historky.
Tatínek té myšky byl svatý muž, rozumíte?
A měl takovou pojízdnou zlodějinu a obíral své věrné ovečky, nic víc,
prostě je obíral.
Tohle je mi nějak povědomé. Tady už přestává legrace.
Zkrátka a dobře, náš blonďáček a jeho frcinka přivandrovali z prérií.
To je náhramná legrace, Jiří. Děkuju.
A usadili se zrovna v takovém městě jako je toto Nové Kartágo.
Já myslím, že byste měl přestat, pane! Vy myslíte!
Já mám strašně ráda historky, které jsem už slyšela. Ty jsou nejlepší.
Máš pravdu, dítě. Náš blonďáček přišel sice v kostýmu profesora,
ale na štítku jeho zavazadel bylo napsáno něco daleko vznešenějšího - bylo tam D. N.
Dějinná nutnost!
Snad byste toho už moh nechat!
Nech ho pokračovat.
A tak měl zkrátka ta zavazadla a jedním z nich byl žok v podobě té myšky.
Nemáme zapotřebí to poslouchat. A proč ne?
Na tom něco je, co říká vaše nevěsta.
Nikdo nemoh pochopit na blonďáčkovi jednu věc, ten jeho žok, tu jeho myšku.
Představte si, on, celokansaský přeborník v plavání nebo v čem
a má takovou myšku a ke všemu o ni tak starostlivě pečuje, že se to vymyká
veškerému lidskému chápání, uvážíme-li, že byla koneckonců trochu prostomyslná.
To od vás není fér.
Možná že není. Ta jeho myška nasávala nezřízeně brandy a
většinu času trávila v blinkárně.
Já ty lidi odněkud znám. Neříkejte!
Jenže ona byla mimo jiné taky žok na peníze.
Žok na peníze pro Hospodina, které tatíček vyrval zlatému chrupu nevěřících, a tak ji
musel blonďáček spolknout a... Mně se ta historka nelíbí...
Prosím vás... ne. Musel ji spolknout... Snad bys měl přestat Jiří. Přestat?
Prosím vás, ne! Sepni ručičky, broučku.
A tady uděláme odbočku: Jak došlo k svatbě.
Ne! Ano! Ale proč? Jak došlo k svatbě.
Tak k svatbě došlo takhle. Jeenoho dne se myška nafoukla,
přiběhla k blonďáčkovi, vystrčila bříško a řekla:
"Jen se na mě podívej!"
Mně se to nelíbí. Přestaňte!
"Jen se na mě podívej, jsem celá nafouklá!" "To je nadělení", řekl blonďáček.
A tak byla svatba. ...a tak byla svatba.
A pak... ...a pak... Co? A pak co?
A pak bříško zmizelo. Jako kouzlem. Pffff!
Bříško zmizelo... Pffff!
Drahá, já nechtěl. Na mou duši, já nechtěl.
Tys jim to řek!
Tos jim přece nemoh říct, ne, ne!
A takhle se hraje "Hurá na hosty".
Mně se dělá... dělá se mi zle.
Nech mě bejt! Mně se dělá špatně.
Tohle jste neměl dělat. Tohle jste skutečně neměl dělat.
Nesnáším pokrytectví. To bylo kruté a zlomyslné.
Však ona se z toho dostane. A zhoubné!
Však ona se vzpamatuje! To bylo zhoubné pro mě!
Pro vás? Pro mě!
Ach, to je krása. Skutečně, když chceš najít lanýže, vem si k tomu svini.
No tak, dejte si hezky do pořádku svůj svazek manželský, pokud to jde.
Naložte svou ženu do auta.
Dneska už mám dost jízdy. Půjdem pěšky.
Správně. Vymyslete si nějakou novou taktiku.
Tohle vás bude mrzet.
Pravděpodobně. Mě všechno mrzí.
Jenže tentokrát se o to postarám já.
Jděte si dát do pořádku tu spoušť. Jen počkejte, vážený pane...
Výborně, Jiří. Děkuji.
Znamenitě. To jsem rád, že se ti to líbilo.
Teda, tohle byla čistá práce, to se ti povedlo.
Tolik života jsi už dlouho neprojevil.
Ty ze mě vždycky vytáhneš to nejlepší, beruško.
Ty jsi ale vážně neřád!
Ty si můžeš klidně lítat jak nakouřenej Arab
a sekat do všeho, co se ti namane, nadělat jizvy třeba polovině světa,
ale když to zkusí ten druhej, tak pr! Ty jeden ubohej...
Ale beruško, dyť já to dělal kvůli tobě! Já myslel, že se ti to bude líbit, pusinko?
To je přece něco podle tvýho gusta: Krev, masakr a tak.
Já měl za to, že tě to rozparádí.
Že ke mně přilítneš úplně bez dechu a melounky ti budou poskakovat.
Tys tady ale udělal paseku, Jiří. Ale ne!
Fakt... To ti teda řeknu.
Ty si tady můžeš sedět a nasávat gin, ty mě můžeš pokořovat a rvát na kusy
celou noc, to je v naprostým pořádku. Ty to sneseš!
Nesnesu! Sneseš! Proto sis mě přece vzal!
To je zoufale ubohá lež.
Copak ty sis to pořád ještě neuvědomil? Ale, Marto.
Ruka mi zemdlela od toho bičování. Rok za rokem!
Ty jsi se zbláznila! Takhle jsem si to nepředstavovala!
Já myslel, že si o sobě nic nenamlouváš. Tohle jsem nevěděl.
Nic si o sobě nenamlouvám. Ne, ne, ty jsi nemocná!
Já ti ukážu, kdo je tady chorej!
Marto, přestaň! Tak už přestaň!
Páni, tys měl dneska svůj velkej den, co?
No já tě dorazím. Než s tebou skoncuju, tak...
To jako s tím předním bekem? To mě jako dorazíte společně?
Než s tebou skoncuju, tak budeš litovat, že ses tenkrát v tom autě nezabil.
A ty budeš litovat, žes kdy řekla slovo o našem synovi!
Ty jeden...! Varoval jsem tě.
To mi náramně imponuje! Varoval jsem tě, abys to nehnala moc daleko.
To je teprv začátek!
Jsem už tak otupělý, že tě snáším, když jsme spolu sami. Neposlouchám tě.
Anebo když poslouchám, tak všechno přefiltruju, takže to vlastně ani neslyším,
což je jediná cesta, jak se to dá vydžet.
Jenomže ty jsi, Marto, po těch několika staletích zvolila nový kurs,
a to už je trochu moc... trochu moc.
Nevadí mi, že vytahuješ na veřejnosti svoje špinavý prádlo, totiž vadí, ale
ale už jsem se s tím smířil, jenže ty ses teď přestěhovala do světa své vlastní fantazie
Nevíš... Ano přestěhovala... Kecy!
Takhle můžeš pokračovat do aleluja...
Už jsi se někdy poslech, jak mluvíš, Jiří? Jsi tak šroubovanej.
Mluvíš, jako kdybys psal nějaký to svoje idiotský pojednání.
Vlastně si o tebe dělám starosti. O tvůj rozum.
O můj rozum se nestarej, pusinko!
Asi tě dám do ústavu.
Cože mě dáš?
Asi tě dám do ústavu.
Ty můj broučku, ty seš přece číslo!
Musím najít způsob, jak na tebe vyzrát.
Už jsi na mě vyzrál, Jiří. Už se nemusíš snažit.
Těch tisíc let s tebou k tomu dokonale stačilo.
Tak pudeš po dobrým?
Víš co se stalo, Jiří? Mám ti říct, co se doopravdy stalo?
Prasklo to! Konečně to prasklo! Ne mojí zásluhou. Samo od sebe.
Celej ten krám.
Člověk to může táhnout do nekonečna a... všechno se dá... vydržet
Člověk si to všelik omlouvá, dyť to znáš... takovej je život, k čertu s ním,
zejtra může bejt mrtvej... nebo můžu bejt mrtvá já... člověk to omlouvá všelijak
Ale pak přijde den...
nebo spíš noc, kdy se to stane...
...a prásk!
Rupne to. A už je ti to prostě fuk.
Já jsem se snažila, broučku... skutečně jsem se snažila.
Obrať list, Marto.
Já jsem se snažila... skutečně snažila.
Vždyť ty jsi netvor.
Řvu a mluvím sprostě...
a nosím doma kalhoty, protože někdo je tady nosit musí,
ale nejsem netvor. To nejsem.
Seš zkažená, poživačná, paličatá, oplzlá, prochlastaná...
Prásk! Už to udělalo prásk.
Heleď se, já už se s tebou nebudu snažit o žádný dorozumění.
Možná, že kdysi existoval okamžik, okamžíček, kdy mezi námi
mohlo nastat porozumění. Kdy jsme se snad ještě mohli
vyhrabat ze všech těch sraček...
Ale to už je pryč, a já se o to už nebudu pokoušet.
Tohle přichází každej měsíc, Marto! Už jsem si na to zvyk.
Měsíc co měsíc se nám představí Martička, kterou vlastně nechápeme,
děvčátko, které pod těmi ostny skrývá své dobré srdce,
holčička, které stačí laskavé pohlazení, aby znovu rozkvetla.
Věřil jsem tomu víc, než jsem si byl ochoten přiznat. Takový jsem byl naivka.
Ale teď už ti nevěřím. Teď ti už prostě nevěřím.
Už se nenajde žádný okamžik, kdy bychom se my dva... mohli sejít.
To máš asi pravdu. Člověk se nemůže sejít s ničím. A ty jsi přece nic.
Prásk!
Dnes večer na večírku jsem se na tebe dívala a tys tam prostě nebyl!
A vtom to prasklo! Konečně! A teď to vytroubím do světa
a úplně se vykašlu na to, co se bude dít!
Udělám takovej vejbuch, žes to ještě neslyšel!
Jen to zkus a já tě porazím tvou vlastní zbraní.
To má být výhrůžka, Jiří? Výhrůžka, Marto.
Dostaneš na frak, broučku.
Dej pozor, Marto... roztrhám tě na cucky.
To bys musel bejt chlap... a mít kuráž.
Totální válka?
Totální.
Zvony.
Slyšela jsem zvony.
Vyzváněli.
Nemohla jsem kvůli těm zvonům spát!
Vzbudily mě.
Kolik je hodin?
Dejte mi pokoj!
Spala jsem...
a něco se mi zdálo...
a odněkud jsem slyšela nějaký zvuky a nevěděla, co to je.
...a já se toho zvuku bála! Byla taková zima...
Však já tě dostanu, Marto. Foukal takovej... studenej vítr!
Tak nebo tak. A někdo tam byl a...
já tam nikoho nechtěla. Byla jsem... nahá.
Vy nevíte, co se tady děje, viďte?
Já to nechci vědět.
Slyšíte to? Já nechci nic vědět!
Podívejte se na ně! Ne! Já nechci!
Ne! Já nechci žádný... děti! Já žádný děti nechci! Prosím!
Já mám strach... Mě by to bolelo... Prosím!
To jsem si moh myslet. Co! Co?
Ví o tom ten váš hřebeček, kterého jste si vzala?
O čem? Nepřibližujte se ke mně!
Jak to děláte? Hm? Jak provádíte ty svoje tyjný vraždičky?
Berete pilulky? Pilulky? Máte tajnou zásobu pilulek? Nebo co?
Jablečné želé? Síla vůle? Mně je špatně.
Budete zase zvracet? Kde je můj manžel? Chci něco k pití!
To je vono! Jen do toho! Já bych chtěla... něco...
Víte, co se tam děje, holčinko?
Já nechci nic vědět! Nechte mě bejt!
Kdo to zvonil? Cože?
Co to bylo za zvony? Kdo to zvonil?
Váš muž je tam nahoře... a vy chcete vědět, kdo zvonil?
Kdo zvonil? Někdo zvonil.
Někdo... ...zvonil.
Někdo... zvonil... ano... ano. Zvony zvonily.
Zvony zazvonily a kdosi... ...někdo... přišel...
Někdo zazvonil... někdo tady byl a...
Už to mám. Už to mám!
Už to mám, Marto!
Někdo přines zprávu... a byla to zpráva...
...o našem synovi. Byla to zpráva... zvony zazvonily
a přišla zpráva... která byla... která byla o našem synovi...
a v tý zprávě bylo...
v tý zprávě bylo, že náš syn...
je mrtev!
Ne! Ne! Náš syn je mrtev
a Marta to neví... já jsem jí to ještě neřek.
Ne! Ne! Ne! Náš syn je mrtev a Marta to neví.
Pane Bože na nebesích... ne... A vy jí to neprozradíte.
Váš syn je mrtev a... Já jí to řeknu sám...
Až přijde pravý čas. Já jí to řeknu sám.
Mně se dělá zle. Tak? To jsem rád.
Já umřu! Faj. Faj. Jen do toho.
Marto?
Marto... mám pro tebe...
strašlivou novinu.
O našem synovi.
Je mrtev.
Posloucháš mě, Marto?
Náš hoch je mrtev.
Kde sakra všichni jste?
Nechte toho schovávání, parchanti, ať jste venku, než napočítám do pěti!
Kristepane, ty už ses taky zbláznila?
Povídám, jestli ses už taky zbláznila...
Nejspíš...
Všichni jste se zbláznili.
Přijdu dolů a co nevidím...
Co nevidíš?
Moje žena je už zase v koupelně, má v ruce flašku a mrká na mě!
Mrká na mě!
Vona na tebe nikdy nemrkala?
To je zlý.
Už zase leží na podlaze, na dlaždičkách, stočená do klubíčka
a seškrabuje z flašky od brandy nálepku.
Možná by jí bylo pohodlněji ve vaně.
Já se jí zeptám, co tam dělá,
a ona na mě udělá pšt! Von nikdo neví, že jsem tady,
A pak přijdu sem dolů... a tady najdu tebe,
jak se tu motáš a děláš cinkcink! Prokrista! Cinkcink!
Všichni jste se zbláznili.
Ano. Je to smutné, ale je to tak.
Kde je tvůj muž?
Zmizel. Pffff!
Všichni jste praštěný! Magoři.
Jó, k tomu se utíkáme, když neskutečnost světa
příliž těžce doléhá na naše ubohé hlavinky.
Nevzrušuj se a poddej se tomu. Nejseš o nic lepší než ostatní.
Já myslím, že jsem.
V některejch oborech seš rozhodně padavka.
Cos to řekla?
Povídám, že v některejch oborech seš padavka...
Je mi líto, že seš zklamaná.
Měla bys to se mnou zkusit někdy jindy, až nebudem pít bez přestání deset hodin.
Ale padavka seš, broučku, to teda jo.
Ty jsi něco. Víš to? Ty jsi opravdu případ!
U tebe je každej padavka!
Tvůj muž je padavka, já jsem padavka...
Všichni jste padavkové!
Já jsem Matka Plodnost a vy všichni jste padavkové.
Hnusím se sama sobě.
V mým životě byl jen jeden člověk, kterej mě udělal šťastnou.
Věříš? Jeden jedinej!
Ten učitel tělocviku, nebo co?
Kdepak, ten ne. Jiří.
Můj manžel.
To nemyslíš vážně! Že ne?
To se ví, že ne! On?
Ty tomu nevěříš...
Jakpak bych nevěřil!
To vždycky koukáš jenom na šlupku? Můj ty bože...
Jiří, kterej je tam někde venku ve tmě,
kterej je na mě hodnej, ale já mu spílám,
kterej stačí pochopit každou hru, co spolu hrajem tak rychle,
jak rychle měním pravidla,
kterej mě umí udělat šťastnou, ale já nechci bejt šťastná!
Totiž ne, já chci bejt šťastná!
Jiří a Marta
Ach běda, přeběda!
...kterýmu nemůžu odpustit, že ustrnul,
že se na mě podíval a řek si:
"Ano, to stačí."
Kterej se svou láskou ke mně dopustil ohavnýho, urážlivýho a
potupnýho omylu a musí za to pykat.
Jiří a Marta
Ach běda, přeběda!
Jednou přijde den...
jednou přijde noc... pitomá prochlastaná noc...
kdy zajdu moc daleko.
A buď tomu člověku zlomím páteř, nebo ho od sebe odeženu navždy,
což je jediný, co si zasloužím.
Mám dojem, že už nemá celej ani jeden obratel.
Ale? Tak ty máš dojem?
Milej zlatej...
Už ti narostl hrb od toho sedění nad tím tvým mikrofonem...
Mikroskopem...
...tak mikroskopem. A přitom pořád nic nevidíš.
Ty vidíš všechno, jen do duše nevidíš.
Ty vidíš jen ty svoje preparáty a tyhle pitomosti, ale oč jde, to nevidíš, viď?
Fajn. Nechme toho.
Ach, co ty víš. A to chceš převzít svět?
Povídám, nechme toho!
Ále! Hřebeček začíná vyhazovat, co?
Náš valášek je celej divej!
Nějak ses nám rozparádila, co?
Ty malej ubohej parchante... No tak, do toho, šij to do všech!
Běž otevřít!
Cos to řekla?
Abys šel otevřít dveře. Seš snad hluchej?
Já že... mám... jít... otevřít dveře?
Přesně tak, ty moulo. Běž otevřít.
Snad svedeš alespoň něco. Nebo seš i na to moc namazanej?
Prosím tě, je nutný abys... Jdi otevřít!
Můžeš tady nějakou chvíli dělat sluhu.
A nastoupit můžeš okamžitě.
Heleďte, milostivá, já nejsem váš poskok!
Ale jakpak ne! Seš přece ctižádostivej chlapeček, ne?
Snad nechceš tvrdit, že ses sem vrátil jen z ňáký horoucí nezadržitelný vášně?
Přece jsi přitom taky trošku myslel na svou kariéru, ne?
Dyť si můžeš kousek tý cestičky odpracovat taky jako sluha!
Ty se před ničím nezastavíš, že?
Ne, broučku, nezastavím. Běž otevřít.
No tak jdi, blbče!
Nesmyslný... svévolný... zbytečný...
No tak, jen hezky dělej, co se ti poroučí. Ukaž Martičce, že umíš aspoň něco, hm?
Proboha dyť už jdu!
Výborně! Znamenitě!
Malý gigolo, smutný gigolo...
jen si vzpomeň na své mládí... Přestaň!
Promiň, broučku, tak běž a otevři vrátka!
Ach, ty jsou nádherný!
Heleme, synáčku, tys přijel oslavit své narozeniny? Konečně!
Nepřibližujte se ke mně!
Propánakrále, to je přece náš sluha!
Skutečně? To není náš synáče Jimíček? Náš malej ryzeamerickej tentononc?
No to snad ne. A jestli jo, tak to se teda choval moc divně.
To je jasný! Šusty, šusty, šusty, hm?
Marto, já jsem ti přines tajdlenc ty kytky,
páč... že jo... páč... hernajs... ále co.
Macešky! Rozmarýna? Pelyněk! Moje svatební kytice!
Jestli proti tomu nic nemáte, tak já bych...
Ajta, ajta! Jen hezky zůstaň, kde seš. Nalej mýmu mužíčkovi něco k pití.
Ani mě nenapadne.
To ne, Martičko, to by bylo přespříliš. To je přece tvůj sluha, beruško, ne můj.
Já nejsem ničí sluha!
Nééééjsem ničí sluuuuha...
Jak zvrhlé... Dítka, co? Je to tak?
Zvrhlá dítka, která hrají smutné hry, skáčou si životem nebe, peklo, ráj...?
Něco podobnýho.
A už jste hotovej?
Von nemůže. Von je moc nalitej.
Opravdu? Tady máš. Strč to někam do ginu.
Jak jste moh něco tak strašnýho udělat s Martinejma mečíkama?
Tak to jsou mečíky?
Ba ba. A já je šel pro ni natrhat při měsíčku do tatínkova skleníku.
Měsíc už nesvítí. Viděla jsem ho z ložnice, jak zapadá.
Z ložnice!
Ale svítil.
Žádnej měsíc nesvítí, už zapad.
To je docela možné, ty moje Vestálko, je možné, že zapad, ale zase se vrátil.
Blbost! Jednou... jednou
jsem jel na lodi kolem Mallorky a tu najednou měsíc zapad,
chvíli o tom přemejšlel, rozmyslel si to, rozumíš, a pak, hopla, vyšel znova.
Přesně tak. To není pravda. To je lež jako věž!
Nesmíš o všem říkat, že je to lež, Martičko. Že nesmí?
Copak se dá poznat, jestli vy dva lžete nebo kterýho čerta?
To jste uhod. To se od vás ani neočekává.
Zkrátka a dobře jsem jel na lodi kolem Mallorky...
Jaktěživ jsi nejel kolem Mallorky...
Ale Marto... Jakživ jsi nebyl u Středozemního moře
Nikdy! Jakpak by ne? Vzali mě tam tatínek
s maminkou za promoci. Blbost!
To až potom, co jste je zabil?
Třeba.
No a třeba taky ne.
Probůh!
Iluze nebo pravda. Kdopak to pozná, co? Prcku? Sluho?
Já nejsem žádnej sluha.
Podívej, já vím svý. Když se ti to nepovede v posteli, tak seš sluha.
Já nejsem žádnej sluha!
Že ne? Tak vono se ti to povedlo? Jo?
Tady někdo nehraje fér! Tak ven s tím! Kdo tady lže? Marta? Tak ven s tím!
Řekněte mu, že nejsem sluha.
Ne. Nejseš sluha.
Budiž.
Iluze nebo pravda, Jiří. Jakpak to chceš poznat?
Ne. Ale musíme jet dál, jako kdybychom to poznali.
Amen.
Ať je to ten či ten, praštíme ho me-čí-kem!
Děkuju vám. Nech to bejt.
Povídám... kdo do ní vejde, tomu hlava sejde.
Lup! Nech si to, Jiří!
Lup! Nechte si to!
Zmlni, hřebečku! Já nejsem žádnej hřebec!
Lup! Tak seš sluha. Tak co seš? To nebo To?
Lup! Copak to není jedno, Jiří?
Lup! Ano... vlastně je. Tak jako tak. Pro mě to tím hasne.
Přestaň po mně házet ty pitomý kytky! Tak či tak. Lup!
Mám... mu něco udělat? Ty ho nech bejt!
Tak kterej jsi, broučínku, sluha, nebo hřebeček?
Prokrista!
Iluze nebo pravda. Copak tobě to je úplně jedno, Jiří?
Lup!
Už znáš dpověď, berunko?
Znám.
Jen si hezky opásej svá prokvetlá bedra, děvenko!
Ještě nám zbývá jedna hra. Jmenuje se "Vychováváme dítě"
Prokrista...
Nechcete přece žádný škandály, mládenečku, že ne?
Přece si nechcete zmařit svoje plány? Tak sednout!
Vy, krásná slečno, přece máte ráda radovánky a hry, ne? Jste vyhlášená společnice, ne?
Tak dobře, Jiří. Dobře. Fajn.
Ale nejsme tady všichni.
Vy tam... no... vy...! Není tady vaše chotinka!
Heleďte se, ta noc pro ni nebyla žádná maličkost, je v koupelně a...
Když my nemůžeme hrát, dokud nejsme kompletní. Bez vaší ženušky se neobejdem.
Čuníííí! Čuníííí! Čuníííí!
Nechte si to!
Tak račte pohnout zadkem ze židle a koukejte sem přivést tu svou seknutinku.
No tak, hodnej pejsek! Přines pánovi, pejsku, přines!
Ještě jednu hru.
Mně se to nechce líbit.
Copak ty víš, co přijde?
Ne. Ale nechce se mi to líbit.
Ale třeba se ti to bude líbit, Marto.
Nebude.
Je to tuze zábavná hra.
Nechme už těch her.
Ještě jednu, Marto. Ještě jednu hru a pak hajinky spinky.
Všichni si sbalej svoje nádobíčko, svoje zavazadla a ostatní serepetičky a pudou domů.
A my dva? No, my dva se vyškrábeme po těch našich sešlapaných schodech nahoru.
Ne, Jiří, ne. Ale ano, berunko.
Ne, Jiří, prosím tě, ne. Ani se nenaděješ a bude po všem.
Tak ty se nechceš škrábat s Jiříčkem po schodech nahoru?
Prosím tě, nechme už těch her. Já tyhle hry nemám ráda. Nechme už těch her.
Ale jakpak bys je neměla ráda? Taková vyhlášená hra, to víš, že je máš ráda.
Prosím tě, nechme už těch her, já... Nešahej na mě!
Šetři si pracky pro svoje študentíky!
A teď poslouchej, co ti řeknu!
Celej večer... celou noc sis tady užívala sama
a teď to nemůžeš zabalit jen proto, že ses už nacucala krve dost.
Jede se dál, a já s tebou zamávám, že ta tvoje dnešní produkce
bude proti tomu hotový pašije.
Tak se koukej trochu zmátořit.
Trochu života do toho umírání, beruško. Přestaň!
Tak se trochu seber! Chci si to s tebou vyřídit,
a rád bych, abys na to byla fit.
Tak dobře, Jiří. Co teda chceš?
Rovnej boj, beruško. Víc nic. Máš ho mít.
Rád bych, abys dostala vztek. Ten už mám!
To je málo! Buď bez starostí.
Hodná holka. Tahle hra skončí teprve smrtí. Tvojí smrtí!
Abys nebyla překvapená... tak se připrav... Neměj péči.
Á tady máme naše caparty!
Copak jsi králíček, drahoušku?
Jsem králíček... Jak se má náš králíček?
Králíček vtipníček. To králíčka šlechtí.
Nech toho, jiří. Miláček králíček vtipníček.
No tak! Jdem na to! Poslední hra! Všechno sednout!
Sedni si, Marto. Tohle je způsobná hra. Tak ven s tím.
Tak. Myslím, že jsme zažili... moc příjemnej večer... když se to vezme kolem a kolem.
Vzájemně jsme se poznali a užili jsme si radovánek a her.
Například "Hajáme na podlaze" ...na dlaždičkách...
...na dlaždičkách..., házíme mečíkem, ...seškrabáváme nálepku...
Cože seškrabáváme? Nálepku. Seškrabáváme nálepku.
Já seškrabávám nálepky...
Všichni seškrabáváme nálepky, holubičko.
A když se člověk proškrábe skrz kůži, skrz všechny tři vrstvy, skrz svaly,
vyvrhne všechny orgány a dostane se na kost, víte, co udělá pak?
Ne. Když se člověk dostane až na kost, tak ještě není u konce.
Uvnitř kosti totiž něco je. Morek. Na ten se musí dostat.
Aha! Na morek!
Jenže kosti jsou ohromně houževnaté, zvlášť v mladém věku.
Vemte si třeba našeho syna...
Koho?
Našeho syna. Martino a moje potěšení.
Jiří? Copak Martičko?
Prosím tě, o čem to mluvíš?
Mluvím o našem synovi, má milá! Nemluv o něm.
Jenomže já chci. Je důležitý, abychom s o něm promluvili.
Vy přece chcete slyšet o našem neposedovi, ne?
O kom?
O Martiným a mým synovi.
Vy máte dítě?
Bodejť! Aby ne!
Budeš o něm vykládat ty, Marto, nebo to mám udělat já? Hm?
Nemluv o něm, Jiří. Dobrá. Tak jdeme na věc.
Je to vlastně roztomilej kluk, i přes svý rodinný prostředí
Víte, z většiny dětí by se stali neurotici, kdyby měli vedle sebe někoho jako Martu.
Kdo by spal až do čtyř odpoledne, kdo by po chudáčkovi pořád lez,
kdo by se na něj dobejval do koupelny, že ho umeje, přestože mu je šestnáct,
kdo by tahal v kteroukoli denní i noční hodinu do baráku cizí lidi...
Jen počkej, ty!
Ale Marto!
To stačí!
Chceš snad převzít slovo?
Proč by někdo chtěl koupat někoho, komu je šestnáct?
Prokristapána drahušu!
No tak proč?
Poněvadž je to její babátko.
Jak chceš!
Náš syn. Ty chceš našeho syna? Máš ho mít.
Nechceš se napít, Marto?
Chci.
Jestli nechcete, my to nemusíme poslouchat.
Kdopak vám to řek? Máte tady takový postavení, že můžete určovat pravidla hry?
Ne.
Hodnej chlapeček. Dotáhne to daleko.
Tak, Martičko, hezky se postav a spusť.
Co?
Náš syn...
Tak dobře.
Náš syn... náš syn se narodil jedné zářijové noci,
za noci ne nepodobné té dnešní...
ale... až... zítra. Právě před šestnácti lety.
Vidíte? Co jsem říkal?
Byl to lehký porod... Ale kdepak, Marto, dalo ti to práci,
...dalo ti to tolik práce. Ne, byl to lehký porod.
Jakmile bylo jednou rozhodnuto...
Jakmile došlo k uvolnění. Tak, tak... to už zní líp.
Byl to snadný porod... jakmile bylo jednou rozhodnuto...
A byla jsem mladá.
Bylo to zdravé dítě,
červeňoučké vřískající děťátko.
Marta si představuje, že ho viděla, jak se rodil...
...měl kluzké, pevné údy,
a hlavičku plnou jemňoučkých černých vlásků,
ale ty se časem změnily
a byly pak plavé jako sluníčko.
Náš syn...
Bylo to dravé dítě.
A já tak chtěla dítě... ach, jak já chtěla dítě.
Syna nebo dceru?
Dítě! Dítě.
A teď jsem měla své dítě. Naše dítě...
Naše dítě.
A tak jsme ho vychovávali...
Ano, ano. Vychovávali jsme ho.
A měl zelené oči...
Ach, ty jeho zelené, tak zelené oči.
Modré, zelené, hnědé...
A jak měl rád slune!
Býval opálený od jara do zimy.
A jeho vlásky...
na slunci vypadaly...
jako zlaté rouno. ...zlaté rouno...
Překrásný... překrásný chlapec.
Tak nádherný... tak moudrý...
Každá pravda je relativní.
Ne! Byl opravdu krásný a moudrý,
byl dokonalý!
Takhle může mluvit jen opravdová matka.
Já chci dítě. Drahoušku... Já chci dítě!
To jako zásadně?
Já chci dítě! Chci děťátko!
Samozřejmě, že toto stadium, tato dokonalost... nemohla vydržet na věky.
Ne s Jiřím.
Ne s Jiřím nablízku.
Vidíte to? Já věděl, že to začne převracet.
Buďte zticha. Promiňte... matičko.
Nemůžete být zticha?
Ne s Jiřím nablízku.
Když se někdo topí, stahuje s sebou ty, co jsou mu nejblíž. Jiří se o to pokoušel,
ale já s ním bojovala. Bože můj, jak já s ním bojovala!
Já jsem se snažila, ach Bože, bylo to to jediné,
co jsem se snažila pronést čisté a neporušené
žumpou tohoto manželství...
těmi chorobnými nocemi, těmi žalostnými, nesmyslnými dny...
těmi pošklebky a tím výsměchem. Ach, Bože, těch pošklebků...
když zklamání stíhalo zklamání...
kdy každé nové zklamání znásobovalo předešlé...
kdy každý další pokus člověka ještě víc zhnusil a otupil...
bylo to jediné, ten jedný člověk...
kterého jsem se snažila uchránit...
pozvednout ho nad bahno tohoto drtivého manželství,
ten jediný světlý bod v té beznadějné temnotě... Náš syn.
Přestaňte!
Pročpak, beruško? Nelíbí se vám to?
To přece... nemůžete... udělat!
A kdo říká, že ne? Já! Já to říkám!
Tak řekněte proč, beruško! Ne!
Už ta hra skončila? Ano. Už skončila...
Oho! Ani zdání!
My pro tebe máme malé překvapení, berunko. Týká se našeho jimíčka - pacholíčka.
Už dost, Jiří. Ne.
Tuhle show řídím já!
Pusinko... Mám pro tebe bohužel špatnou zprávu...
vlastně pro ná pro oba. Přesmutnou zprávnu.
Co to má znamenat?
Víš, Marto, zatímco jsi byla zaneprázdněná, zatímco jste vy oba byli zaneprázdněni...
já sice nevím, kde, ale někde jste k sakru museli bejt...
Tu chvilku, co jsi byla pryč...
jsme tady my dva s mladou paní seděli a povídali si...
Však to znáš, jen tak jsme seděli a klábosli...
A najednou zazvonil zvonek u dveří... Zacinkal...
...zacinkal... a...
...já nevím, jak bych ti to řek, Marto...
Řekni mi to. Prosím vás, ne!
Řekni mi to.
A... kdo to nebyl... jako náš pošťáček, ...náš starej dobrej Western Union,
nějaký chlapík kolem sedmdesátky...
Bláznivej Billy?
Jo, Marto, správně... Bláznivej Billy.
A přines telegram, a ten telegram byl pro nás...
a já ti musím říct, co v něm bylo.
Proč ho nevyřídili telefonicky? Proč ho nosili? Proč ho nezavolali?
Některé telegramy se musí doručit, Marto. Některé telegramy se nedají vyřídit telefonicky.
Jak to myslíš?
Marto...
Já ti to snad ani nedokážu říct... Neříkejte to!
Chcete to snad říct vy? Ne ne ne ne!
Víš, Marto, obávám se, že náš chlapec své narozeniny oslavit nepřijede.
Jakpak by nepřijel?
Nepřijede, Marto.
Jakpak by nepřijel? Já říkám, že přijede!
On... nemůže. Přijede! Já říkám, že přijede!
Marto!
Náš syn...
...je...
...mrtvý.
Zabil se... ...dneska pozdě odpoledne...
...na jedné okresce, když se učil jezdit...
strh volant, aby nepřejel dikobraza a narazil na...
To... nemůžeš udělat!
...na mohutnej strom.
To nemůžeš udělat!
Řek jsem si, že bys to měla vědět.
Ne! Ne! To nemůžeš udělat!
O tom nemůžeš rozhodovat sám!
To ti nedovolím!
Budeme asi muset kolem poledne vyjet...
Já ti nedovolím, abys o těchhle věcech rozhodoval!
...protože budeme muset pochopitelně potvrdit jeho totožnost a leccos zařídit...
To nemůžeš udělat!
To ti nedovolím!
Dejte ty ruce pryč!
Tys to zřejmě nepochopila, Marti. Já jsem nic neudělal!
Vzpamatuj se přece! Náš syn je mrtev! Tak už to jednou pochop!
Jděte pryč! Pusťte mě!
Poslouchej mě, poslouchej pozorně. Dostali jsme telegram.
Měl havárii a je mrtev.
Prostě Pffff! A konec! Co tomu říkáš?
Neeeee!
Pusťte ji. To už bude v pořádku.
Ne, není mrtev... přece není mrtev...
Je mrtvý.
Ne! To nemůžeš. O těchhle věcech nesmíš rozhodovat!
On o ničem nerozhodoval, milostivá paní.
On za to nemůže. To přece není v jeho moci...
Má pravdu, Marto.
Nejsem Bůh. Copak je v mé moci rozhodovat nad životem a smrtí?
Přece ho nemůžeš zabít!
Přece ho nemůžeš nechat umřít!
Přišel telegram, Marto.
Tak mi ho ukaž! Ukaž mi ten telegram!
Já jsem ho sněd.
Cos to řek?
Já... jsem ho... sněd.
Výborně, Marto.
Zdá se vám vhodné se k ní takhle chovat? Takhle hanebně si z ní utahovat? Hm?
Sněd jsem ten telegram nebo ne?
Ano, ano, sněd jste ho. Dívala jsem se ...jak jste ho spolkl.
...jako hodnej chlapeček.
...jako hodný chlapeček. Ano.
Tohle si vypiješ.
Znáš přece pravidla, Marto. Kruci, přece znáš pravidla!
Ne!
O čem to mluvíte, vy dva?
Když chci, tak ho přece můžu zabít, Marto.
Je to naše dítě!
To jistě! A tys ho povila, byl to šťastnej porod...
Je to naše dítě!
A já jsem ho zabil. Ne! Ano.
Ježíšikriste, já už tomu začínám rozumět. Ano?
Už tomu rozumím! No fajn, ty čímane.
Proboha, já už tomu začínám rozumět!
Na to nemáš právo. Na to nemáš žádný právo...
Mám na to právo, Marto. Jenom jsme o tom nikdy nemluvili.
Můžu ho zabít, kdykoli se mi zachce.
Ale proč? Proč?
Porušilas pravidla, Marto.
Mluvila jsi o něm před cizíma lidma.
Nemluvila. Ale ano, mluvila.
Před kým?
Přede mnou. Mluvila jste o něm přede mnou.
Já zapomněla!
Občas... v noci, když už je pozdě a všichni okolo povídají...
chce se mi o něm mluvit... ale...
...vždycky to vydržím, vždycky to vydržím...
ale tak často... se mi o něm chtělo...
Ach, Jiří, tys to přehnal. To nebylo zapotřebí...
Tohle přece nebylo zapotřebí...
Mluvila jsem o něm, ano mluvila,
ale proto jsi to nemusel hnát do krajnosti!
Nemusels ho přece... zabíjet!
Nemusels ho nechat umřít.
To nebylo třeba.
Svítá.
Myslím, že večírek skončil.
Vy jste nemohli... mít... žádné...?
My jsme nemohli.
Hajdy na kutě, děti, už jste měli bejt dávno v posteli.
Drahá?
Ano.
Jděte už, vy dva.
Rád bych... Dobrou noc.
Chceš něco?
Ne... nic.
Dobrá.
Je čas jít spát.
Ano.
Jsi unavená?
Ano.
Já taky.
Zejtra je neděle.
Celej den.
Musels to... musels to... udělat?
Ano.
Bylo to...? Musels?
Ano.
Třeba ne.
Přišel... čas.
Skutečně?
Skutečně.
Je mi zima.
Je už pozdě.
Ano.
Bude to lepší.
Já nevím.
Bude. Snad.
Co kdyby...?
Ne.
Jenom... my dva?
Ano.
A nemohli bychom třeba... Ne, Marto.
Není ti nic? Ne.
Ano.
Kdo se bojí Virginie Woolfové? Virginie Woolfové...
Já, Jiří.
Já se bojím.
Titl. Podle překladu R. A L. Pellarových by Verien